ArtVista БРОЙ /// Мениджър 05/24
Списание МЕНИДЖЪР Ви предлага 4 безплатни статии от броя — 1 / 4
Рисковете на прочита
Между миналото което е на път да се случи и бъдещето което вече е било – разговор с художника Красимир Терзиев
Рисковете на прочита
Между миналото което е на път да се случи и бъдещето което вече е било – разговор с художника Красимир Терзиев
![Рисковете на прочита](/media/254/capture~565.l.webp)
Списание МЕНИДЖЪР ви предлага 4 безплатни статии
Остават ви още
3
статии за безплатно четене.
Влезте в акаунта си, за да можете да четете всички статии на списание МЕНИДЖЪР онлайн.
Ако нямате регистриран акаунт може да си направите на ZinZin.bg
Или продължете към безплатното съдържание на Мениджър News
![quotes](/app/webroot/images/home/quotes.png)
Той би трябвало да е най-известният художник в България в момента. Но не е.
Най-известно и обсъждано тези дни е произведението му на площадката на някогашния мавзолей – „Между миналото което е на път да се случи и бъдещето което вече е било“. Инсталацията се откри официално в края на април и ще остане там една година. Творбата на визуалния артист спечели през 2022 г. второто издание на програма „Навън“ на Столичната община. Преди броени дни в Художествената галерия – Добрич, беше представена и съвместната изложба „Яйце от крава, мляко от кокошка“ на Желко Терзиев, Калина Димитрова и Красимир Терзиев. Експозицията представя селекция от творби, създадени в периода 2000–2024 г.
Знайно е, че гражданите, които са и зрители на изкуството в публичната среда, рядко се интересуват от авторите му. Което се отнася и за трайните паметници, и за временните произведения в градската среда. Затова ми се иска първо да поговорим за самия теб. Преди дни открихте с брат ти и съпругата ти изложба в родния ти град Добрич. Тя е с много интересно заглавие – би ли разказал за нея.
Названието на изложбата е „Яйце от крава, мляко от кокошка“, което е румънска поговорка. Дядо ми ни я казваше на мен и на брат ми в детството на румънски.
Да разбирам ли, че сте с румънски корени?
По-скоро родът ни по тази линия принадлежи на онази голяма група българи, които през 1941 г. след Крайовската спогодба се преселват от Северна в Южна Добруджа. А румънското население се преселва реципрочно. На мен от детството ми е останало в главата как те наричаха територията на юг от Варна „стара България“ и как „преселници“ в региона не беше много добра конотация.
Да, в района и досега има доста хора, които знаят или поне назнайват румънски. И какво представяте с Калина Димитрова и Желко Терзиев в Художествената галерия в Добрич?
Тъй като в изложбата сме трима автори в семейни отношения помежду си, а тя е в града, в който сме родени с Желко, ми се щеше да обвържем изложбата с някакъв разказ, близък до мястото и нашата връзка с него. И вместо да прикриваме семейните си отношения, предпочетохме да ги превърнем в акцент на изложбата. В обсъжданията Желко даде идеята за това заглавие, което ни се стори, че дава перфектен ключ към цялата изложба. В него има хумор на повърхността, но има и други измерения. Едно от тях е това фантастично съчетание, което можем да проследим и в много от работите в изложбата. Съчетание между несъвместими материали, парадоксални асоциации и изненадващи обрати.
Какво представиха Калина и Желко?
Калина представи три работи, от които две са обектни, а третата е фотография. Едната има вече дълга изложбена история – дънер с изсъхнали корени, които са продължени в плексиглас. Другата работа е инсталация от листа на растения, скулптирани от плексиглас, а третата е диптих фотографии, отпечатани върху плексиглас, документиращи изоставена архитектура, превзета от подивялата природа. Желко представи няколко работи, започвайки от една доста стара негова серия живопис малък формат от 2000 г., в която са пресъздадени сцени от комикси около приключенията на патока Доналд и чичо Скрудж. В тях речевите балони са изпълнени с откъси от есета по естетика на Ортега-и-Гасет. Тази работа беше подкрепена с по-нова инсталация, която коментира определен тренд в индустрията на златни продукти – айфони, фотоапарати и др., документирани във фотография. Към тях на постамент е поставена позлатена месомелачка.
Това впрочем е любимата ми работа от Желко – имам я като магнитче на хладилника вкъщи. А ти какво показваш в изложбата?
Аз реших да поема топката от Калина с нейния дънер и да представя работите си с кори от дърво, които са подредени на палет като дърва за огрев. Но с тази разлика, че в тях няма сърцевина.
Спомням си тази твоя работа от изложбата, която направихте с Желко във Водната кула в София преди няколко години. И тук ми идва наум да попитам как така и двамата братя станахте художници. Това от семейната среда ли дойде?
Няма в рода ни художници. Баща ми имаше такива склонности, като малък ми рисуваше разни неща за училище, но е било негово спорадично хоби. Но в град Добрич и двамата с Желко посещавахме школата на Тодор Балев, която в моите очи все още е много висока летва.
А после и двамата ли завършихте Художествената академия?
Първо и двамата завършихме Пловдивската художествена гимназия. А после живопис в Художествената академия. След което Желко направи и магистратура във Виена при Петер Коглер.
Спомням си една много ранна твоя работа – „Танц“, своеобразно хоро в кръг от бели ризи със зашити ръкави. През 90-те тя предизвика бурни реакции в Димитровград, между другото. Това ли беше първата ти работа в съвременното изкуство?
Не е първата, но може би е първата запазена, която има живот и днес. Първото ѝ показване беше на фестивала „Процес-Пространство“ в Балчик през 1996 г., а впоследствие и в градската галерия в Добрич. Тя има любопитна история – в продължение на десет години я бях забравил, бях решил, че е изчерпала потенциала си. До 2014 г., когато я откри един румънски художник – Влад Нанка, и я селектира за прекрасния си проект „Българо-румънски съюз – ретроспектива“, представен в Букурещ във филиала на Музея за съвременно изкуство. През 2019 г. участва в изложбата на „Дойче Телеком“ в Пловдив в рамките на Европейската столица на културата и впоследствие стана част от тяхната колекция. Уникалното за тази колекция е, че тя постоянно пътува и се представя в различни музеи в Европа.
За мен „Танц“ е винаги актуална, доколкото се чете в контекст, а контекстът променя и звученето. Което се отнася и за доста други твои произведения. Бих изброявала дълго, ще маркирам само „Битките на Троя“ (2005) – и като филм, и като видеоинсталация, свързани с българските статисти, участвали в снимането на мегапродукцията с Брат Пит, както и ред други твои видеотворби. Особено впечатляваща е „По българската следа“ (2002) – с откъси от западни и американски филми, в които се споменава България. Обаче по повод произведението ти на площадката на някогашния мавзолей ще спомена друга твоя работа с текст – „Бог да пази пазара“ (2012). Разкажи за нея, за идеята, за смисъла, за прочита…
В практиката си винаги съм се интересувал от проблемите на днешния ден и определено съм социално ангажиран. В случая събитието, което ме потресе и беше отправна точка за серия произведения, бе световната финансова криза, която започна през 2008 г. Тя преобърна представите за социална справедливост, за законите на пазара и много други неща, които смятахме за даденост. Нейното парадоксално развитие е в основата на сентенцията „Бог да пази пазара“ – като перифраза на традиционното „Бог да пази…“ кралицата, царя и т.н. Може би това беше първата работа, в която се опитах да взривя публичното пространство с текст, който на пръв поглед е простичък и директен. А в същото време е зареден и с възможността за множество прочити.
И това не е случайно, бих казала. Всъщност ти защити докторантура по културна антропология към Софийския университет. Прочитите, силата на думите и фразите, значенията и конотациите са част от културата принципно. И все пак знаеш рисковете на изкуството в публичното пространство. Кандидатствайки по програмата „Навън“ на Столичната община с проекта за площадката на някогашния мавзолей, ти несъмнено си си давал сметка за това.
Да, всяка намеса в публичното пространство си върви с рисковете. Но без тях изкуството сякаш въобще не може да се случи. В случая с моя проект исках да отправя предизвикателство към тенденцията на опростяване на езика, на опростяване на светогледа, която като че ли в момента доминира публичното пространство. И да го направя с език, който не се поддава толкова лесно на интерпретации. Освен ако човек съзнателно не манипулира прочита.
Какво значи съзнателно да го манипулира? Ти какви прочити очакваше и какви реално получаваш? Първоначалните реакции бяха свързани с правописа, а след като този етап отмина, се появиха и по-сложни.
Ами един пример на директна манипулация е това, че определени хора веднага прочетоха думата „напът“ наобратно и произведоха шеги и поговорки с това. Други провидяха желание за връщане на социализма – все неща, които не присъстват в текста. Аз нямам строги очаквания, но се учудих колко дълго продължи този етап с критиките спрямо правописа, които отказваха да се запознаят с моите аргументи за липсата на препинателни знаци. Или по-скоро за съзнателното отпадане на препинателните знаци.
Че е съзнателно, е ясно, поне за мен – с идеята за непрекъснат, но все пак отворен кръговрат. По-нататък в дискусиите във Фейсбук се сетих за книгата на Еклесиаста (1:9) в Библията – текстът на произведението ти има препратка към него, струва ми се: „Каквото е било, пак ще бъде, и каквото се е правило, пак ще се прави – няма нищо ново под слънцето“. А една приятелка го свърза с книгата „Времеубежище“ на Георги Господинов – и написа, че текстът ти е всъщност квинтесенцията на романа. Ти съгласен ли си с тези прочити? И има ли и други?
Разбира се, колкото повече са прочитите, толкова по-радостен съм. А и моята изненада, прочитайки романа на Георги Господинов, беше същата. И потвърди усещането ми, че като че ли определени идеи и реакции витаят в някакъв етер и винаги се улавят от повече от един човек с подходящите антени.
Надявам се в предстоящата година, в която произведението ще стои на площадката, повече хора да се сдобием с подходящите антени за съвременното ни изкуство. И ти благодаря за този разговор!
|
Ключови думи
Красимир Терзиев
художник
изкуство
култура